USAs militær-maskine på pumperne

Frontfigur: Hangarskibet »USS Harry S Truman« er USAs nyeste diplomatiske spydspids i en stadig mere urolig verden. Det er samtidig et teknologisk og organisatorisk vidunder. Men USA får stadig sværere ved at finansiere og bemande disse militære sværvægtere, og USAs næste præsident står over for nogle svære valg om militærets fremtid.

Af Esben Kjær

»USS HARRY S TRUMAN« C-2A Greyhound-transportflyet ryster fælt, da piloten gasser op og dykker ned mod hangarskibet, som pløjer gennem havet nogle hundrede meter nede. Hvis landingskrogen ikke fanger en af de fire udspændte stålkabler, der bremser flyet, skal det have fart nok til at lette og prøve igen, så derfor lander vi for fuld kraft.

De 15 hjelmklædte passagerer klamrer sig krampagtigt til de bagudvendte sæder og bliver brutalt mast ind i stoleryggen, da flyet bremser fra 200 kilometer i timen på to sekunder. Et par minutter senere er flyet tømt, og alle er ude på dækket i en labyrint af jagerfly, brandbiler og missiltransportvogne.

Imens banker et Hawkeye-radarovervågningsfly brølende ned i asfalten få meter væk og stopper, som havde det ramt en usynlig mur. Mens to skrigende Tomcat-jetmotorer sender glohede vindstød hen over dækket, udfører mænd i kulørte dragter en stum, gennemkoreograferet ballet, der giver helt ny mening til begrebet »larmende stilhed«. »Verdens farligste arbejdsplads«, kalder forsikringsselskabet Lloyd's dette sted.

Simuleret krig
Grunden til den feberagtige aktivitet er dødalvorlig. »USS Harry S Truman« - USAs nyeste, atomdrevne hangarskib og dets kampgruppe af ti krigsskibe - er i krig. Det onde styre i Korona er lun på det fredelige naboland Kartunas olierige provins Khemis og opfører sig stadigt mere aggressivt. FN prøver uden held at mægle, og USA sender »USS Harry S Truman« i håb om, at den blotte tilstedeværelse af verdens mest frygtede krigsskib kan nedkøle stemningen.

Men Korona forstår ikke beskeden og angriber sin nabo. I en NATO-ledet aktion går flådestyrker og marinekorps fra USA, Canada, Frankrig, Tyskland, England - og minsandten også det danske frømandskorps - til angreb med over 30 skibe og 30.000 mand.

»Jeg var med i første angrebsbølge og angreb SAM-missilbatterier og en ubådskaj med bomber, mens EA-6-fly blokerede fjendens radar og kommunikation,« fortæller den 26-årige Tomcat-pilot, Marc Fryman, som i de sidste to uger har fløjet to missioner om dagen. »Det er virkelig en formidabel luftstyrke, og det er fantastisk at kunne sidde og høre alle de andre drenge over radioen, når de indrapporterer deres succeser.«

»Unified Spirit« hedder denne NATO-øvelse ud for USAs sydlige atlanterhavskyst og Caribien, som slutter i disse dage. Udover at være den afsluttende eksamen for »USS Harry S Truman«-kampgruppen, som for første gang drager på togt i november for at afløse »USS George Washington«-kampgruppen (herunder bombesprængte »USS Cole«) i Den Persiske Havbugt, skal øvelsen også få mennesker og materiel fra forskellige NATO-lande til at fungere sammen i denne nye type regionale konflikter, som fulgte i kølvandet på Murens fald.
Præsidentens valg
Dermed står »USS Harry S Truman« og »Unified Spirit« også i centrum af en intens debat i USA om, hvilke af verdens stadig flere konflikter, amerikansk militær skal være med til at løse i fremtiden, og om supermagtens stadig hårdere belastede militære enheder har ressourcer nok til at løfte opgaven - en diskussion, der også spiller en ledende rolle i det igangværende præsidentvalg.

»Jeg mener klart, at (et intenst NATO-samarbejde), hvor vi står side om side, er fremtiden,« siger admiral for USAs atlanterhavsflåde, Michael G. Mullen. »Men vores operationshastighed er steget dramatisk siden midten af 1990erne. Hvis vi fortsat bliver spurgt om at deltage i operationer - og det mener jeg, vi bør - så har vi brug for flere fly, skibe og ubåde. Vi kan ikke fortsætte med at gøre, hvad vi gør, med de nuværende ressourcer.«

Som admiralen antyder, står USAs næste præsident over for nogle afgørende beslutninger om verdens mest magtfulde militærmaskine. Selvom USAs militær et årti efter Golfkrigen og Sovjets kollaps er reduceret med en tredjedel, er det stadig designet til at udkæmpe to storkrige samtidig i en tid, hvor trusselsbilledet har ændret sig fra den store, kolde krig til at bestå af mange regionale småkonflikter, som kræver en hurtigere, lettere styrke.

På NATO-plan betyder dette nye fjendebillede samtidig, at USA og dets partnere må finde ud af, hvad NATO skal bruges til i en tid, hvor fjenden har skiftet navn fra Leonid Bresjnev til Slobodan Miloseviïc. Samtidig forældes USAs våbensystemer fra oprustningen under Ronald Reagan i foruroligende tempo, og USAs næste præsident skal også træffe vidtrækkende beslutninger om fornyelse af disse. Oveni betyder USAs boomende økonomi, at militæret har stadig vanskeligere ved at rekruttere nok soldater i et land uden værnepligt.

Præsidentkandidaterne Al Gore og George W. Bush er enige om at øge militærudgifterne. Men de er uenige om alt andet. Bush siger, at Clinton-administrationen har udsultet militæret gennem nedskæringer og deltagelse i alt for mange fredsbevarende operationer. Han vil øge udgifterne og reducere engagementerne, blandt andet i Jugoslavien, hvor han - til almindelig bekymring i Europa - vil trække de amerikanske tropper ud. Han vil også springe en hel generation af våben over og gå direkte til hi tech-løsninger som det omstridte raketskjold. Gore vil også øge militærudgifterne, men mener - i lighed med mange officerer, Berlingske Tidende har talt med - at USA må være globalt engageret og støtter amerikansk deltagelse i fredsskabende aktioner. Samtidig mener han, Regan-æraens våben skal erstattes med tidssvarende systemer, og han går mere forsigtigt til værks i planerne om et raketskjold. Den kommende præsidents beslutninger herom vil kunne mærkes over hele verden.
24 etager højt
Et hangarskib er ikke alene en 24 etager høj og over 300 meter lang kampmaskine med næsten hundrede fly og helikoptere om bord. Under dæk er dets gigantiske labyrint af snævre gange, lejdere og vandtætte skotter også hjem for et klaustrofobisk minisamfund, der med 5.000 indbyggere kan hamle op med flere danske provinsbyer. Her er frisører, tandlæger, minimarked og postkontor med eget postnummer. Skibet har egen avis og TV-studio. Selv en iskiosk er der tænkt på.

Livet til søs bliver ikke bedre, og da det seks måneder lange Golf-togt samtidig bliver funklende nye »USS Truman«s første, er besætningen ikke ramt af den almindelige afmatning af moralen, som præger store dele af flåden på grund af for få ressourcer og for meget arbejde. »Moralen her om bord er ret god. Men generelt sker der så meget i flåden, at folk ikke har nok tid til familien,« fortæller den ene af Trumans tre præster, katolske David Holloway, under hidsig rumlen, da den dampdrevne katapult to etager over officersmessen suser forbi og slynger et fly ud over havet efter at have accelereret det fra nul til 225 kilometer i timen på to sekunder og hundrede meter.

»Mængden af ting, vi skal gøre, påvirker moralen. Piloterne føler, de ikke flyver nok, fordi der mangler reservedele eller penge til træningsflyvninger. De vil gerne gøre tingene så godt som de kan, men har ikke mulighederne for det. Nogle sømænd har haft syv-otte udstationeringer på 15 år, og det er lang tid væk fra familien,« siger Holloway.

Situationen bliver ikke bedre af, at USAs glohede økonomi og lave arbejdsløshed dræner soldater over til velbetalte private job. På et skib som »USS Harry S Truman« forlader to tredjedele af de unge sømænd flåden, når deres fire-års kontrakt udløber. Flåden nåede ikke sine rekrutteringsmål i 1998 og gjorde det kun i 1999, fordi man accepterede en dramatisk forøgelse af ansøgere uden gymnasieeksamen.

Samlet kan de tre værn ikke fylde de 200.000 årlige ledige stillinger, hvilket har bragt deres funktionevne i fare. Selv en eliteenhed som »USS Harry S Truman« har svært ved at fylde pladserne, på trods af at situationen er bedre her. Men Truman-kampgruppens admiral, Jim McArthur, ryster ikke på hånden, da han bliver spurgt, om hans enhed er klar til jomfrurejsen som diplomatiets forlængede, hårdtslående arm i verdens urolige hjørner:

»Vi har ingen problemer i denne kampgruppe. Vi har forberedt os i to år og har været igennem hård træning. Vi er dygtige, nutidige og troværdige.« Ville han hellere starte et andet sted end i en krudttønde som Den Persiske Havbugt? »Nej.«